## 2026. május 29.

## Szent VI. Pál pápa
tetszés szerinti emléknap

Giovanni Battista Montini 1897. szeptember 26.-án született az olaszországi Brescia provinciában lévő Concesio faluban. 1920. május 29-én szentelték pappá. Az Apostoli Szentszék szolgálatában töltött időszak után Milánói érsekké nevezték ki. 1963. június 21.-én választották meg Szent Péter utódául. Befejezte a II. Vatikáni zsinatot, előmozdította az egyházi élet megújulását, kiváltképp a liturgia, az ökumenikus párbeszéd és a legújabb korban való evangélium hirdetés terén. 1978. augusztus 6-án adta vissza lelkét Teremtőjének.

Olvasmányos imaóra

Istenem, jöjj segítségemre!

Uram, segíts meg engem!

Dicsőség az Atyának, a Fiúnak és a Szentléleknek.
Miképpen kezdetben, most és mindörökké. Ámen. Alleluja.

HIMNUSZ

Pásztorok áldott főpásztora, Krisztus,

szent követődnek ünnepelve napját

tárjuk eléd most lelkes énekünkkel

hódolatunkat.

Péterre bízott, botladozó nyájad

hogy szentül éljen mindenütt a földön,

bíztad e szentnek, Péter utódjának

őrizetére.

Nyájadnak őre, pásztoraid tükre,

fénye a vaknak, elesettnek atyja,

lankadók lelke, mindeneknek mindig

mindene volt ő.

Krisztus, a jókat jutalmul az égben

megkoronázod; minekünk is add meg,

hogy pásztorunkat, nyomdokain járva,

mennybe kövessük.

Himnusszal áldjuk mindeneknek Atyját,

felmagasztalván, Isten Fia, téged,

Szentlélek Istent ugyanúgy dicsérjük

szerte a földön. Ámen.

ZSOLTÁROZÁS

1. ant. Istenem, a bűnösök gyötrése miatt ne rejtőzz el kérésem elől!
55 (54). zsoltár 2-15. 17-24
A hűtlen jóbarát
Jézus remegni és gyötrődni kezdett (Mk 14, 33).
I.

Hajlítsd füledet imádságomra, Istenem, †

ne rejtőzz el kérésem elől, *

figyelj rám, és hallgass meg engem!

Zilált vagyok elmélkedésemben, és zavart vagyok *

az ellenség hangoskodása és a bűnösök gyötrése miatt.

Elhalmoznak engem gonoszságaikkal, *

és haraggal támadnak ellenem.

Bensőmben a szívem remeg, *

halálsejtelmek gyötörnek.

Félelem és rettegés szállt rám, *

borzongás fogott el engem.

És így szóltam: †

„Bár szárnyaim lennének, mint a galambnak, *

hogy elrepülnék, és megnyugodnék!

Igen messze elbujdosnék innen, *

és a pusztaságban laknék.”

Várom azt, aki szabadulást hoz nekem *

a szélvész és vihar fergetegétől.”

Dicsőség az Atyának, a Fiúnak *

és a Szentléleknek,

miképpen kezdetben, *

most és mindörökké. Ámen.

Ant. Istenem, a bűnösök gyötrése miatt ne rejtőzz el kérésem elől!
2. ant. Megszabadít minket az Úr a gonoszok és gyűlölőink kezéből.
II.

Szórd szét őket, Uram, zavard össze nyelvüket, *

látom, hogy pártoskodás dúl az egész városban.

Éjjel-nappal körbejárnak a város falain, †

belül gonoszság, kín és csalárdság, *

a tereken nem szűnik a durvaság és cselszövés.

Mert hogyha ellenségem átkozna engem, *

azt még elviselném.

Vagy ha az akarna fölém kerekedni, aki gyűlöl engem, *

az elől talán elrejtőznék.

De te, olyan ember, aki egyenlő velem, *

jóbarátom és bizalmasom,

akivel oly édes volt a barátságunk; *

az Isten házába is együtt és egy szívvel jártunk.

Dicsőség az Atyának, a Fiúnak *

és a Szentléleknek,

miképpen kezdetben, *

most és mindörökké. Ámen.

Ant. Megszabadít minket az Úr a gonoszok és gyűlölőink kezéből.
3. ant. Vesd az Úrra gondodat, ő majd gondoskodik rólad!
III.

De most Istenhez kiáltok, *

és az Úr megszabadít engem.

Este, reggel és napközben elgondolkodom és sóhajtozom, *

és ő meghallgatja szavamat.

Békét ad, és megment a támadók hadától, *

pedig sokan acsarkodnak ellenem.

Meghallgat az Isten, és megalázza őket, *

ő, aki él öröktől fogva!

Nem lehet rajtuk változtatni, *

nincs bennük istenfélelem.

Ez társaira emel kezet, *

és megszegi adott szavát.

Szája lágyabb, mint a vaj, *

de szíve merő háborúság.

Beszéde simább, mint az olaj, *

de éles, mint a kivont kard.

Vesd az Úrra gondodat, †

ő majd gondoskodik rólad; *

és nem engedi soha, hogy az igaz meginogjon!

De ezeket, Istenem, te elveted, *

a pusztulás gödrébe szórod.

A vérengzők és csalók napjaiknak a felét sem érik el, *

de én, Uram, tebenned bízom!

Dicsőség az Atyának, a Fiúnak *

és a Szentléleknek,

miképpen kezdetben, *

most és mindörökké. Ámen.

Ant. Vesd az Úrra gondodat, ő majd gondoskodik rólad!

Figyelj, fiam, a bölcsességemre,

És okosságomnak nyisd ki a füledet!

ELSŐ OLVASMÁNY

Jób könyvéből

12, 1-25

Jób szerint Isten fölötte áll minden emberi bölcsességnek

Jób így válaszolt Cofárnak: „Ti valóban bölcs emberek vagytok, sírba száll a bölcsesség, ha ti meghaltok. Nekem is van eszem, akárcsak tinektek, én sem állok hátrább, mint ahol ti álltok. Mert ki nem tudja azt, amit ti tudtok? Gúnynak céltáblája barátai előtt, ki az Istent hívja, hogy feleljen neki? A jámbort és igazt gúnydallal csúfolják. Balsorsnak csúfság jár, véli a gondtalan; kiknek ingadozik lábuk, azoknak kéznél van. A rablók sátrát békesség lakja, az istenkáromlóké meg csupa biztonság, akik az Istent kezükbe merik venni.

Kérdezd csak a barmot, az is megtanít rá, az ég madarai hirdetik majd neked. Tanítód lesz, mi a földön csúszik-mászik, a tenger halai elbeszélik neked. Ki az, ki mindebből ne tudná meglátni, hogy az Isten keze teremtett mindent? Kezében van minden élőlény párája, és éltető lelke az emberi testnek.

Ne válogassa meg a fül a szavakat, mint ahogy az íny ízleli az ételt? Bölcsesség lakik a megőszült emberben, és okosság rejlik a hosszú életben. Övé a bölcsesség és a hősi erő, nála lakik a tanács és okosság. Amit összetör, többé nem épül föl, s ha valakit bezár, azt ki nem engedik. A víz beivódik, hogyha elrekeszti, ha szabadon hagyja, szétárad a földön.

Az értelem s okosság az ő tulajdona, övé a tévelygő s félrevezetője. A tanácsurakat butasággal veri, meg a bírákat is bolonddá teszi. Hogyha a királyok övét leoldozza, helyette kötelet csavar derekukra. A papokat mezítláb járatja, a hatalmas urakat meg a porba sújtja. A megbízhatók ajkán megakasztja a szót, és az öregeknek az eszüket veszi. Megvetést zúdít a nemes emberekre, és az erőseknek övét meglazítja.

Leleplezi, amit elrejt a sötétség, s napvilágra hozza a halál árnyékait. Népeket fölemel, aztán megsemmisít, kiterjeszti őket, aztán eltörli. Az ország kormányzóit megfosztja eszüktől, úttalan pusztákon hadd tévelyegjenek. Fény nélkül, sötétben tapogatóznak, támolyognak, mintha ittasok volnának.

VÁLASZOS ÉNEK

Jób 12, 13. 14; 23, 13

Az Úré a bölcsesség és a hősi erő, nála lakik a tanács és az okosság. * Amit összetör, többé nem épül föl, s ha valakit bezár, azt ki nem engedik.

Amit határoz, ki tud azon változtatni? Keresztülvisz mindent, amit csak akar. * Amit összetör, többé nem épül föl, s ha valakit bezár, azt ki nem engedik.

MÁSODIK OLVASMÁNY

Szent VI. Pál pápa beszédeiből

(In ultima Concilii Œecumenici Vaticani secundi publica Sessione, die 7 decembris 1965: AAS 58 [1966] 53. 55-56. 58-59)

Az ember megismerésének feladata, hogy általa eljussunk Isten ismeretére

A zsinat által új hangsúlyt kapott az ember és a világegyetem teocentrikus és teológiai felfogása, szinte dacolva az anakronizmus és a lényegtelenség vádjával, olyan állítások révén, amelyeket a világ először ostobaságnak fog ítélni, de amelyekről később, reméljük, fel fogja ismerni, hogy valóban emberi, bölcs és üdvös. Nevezetesen, hogy Isten van. És még több: valóságos, él, személyes, gondviselő Isten, végtelenül jó; és nemcsak önmagában jó, hanem mérhetetlenül jó hozzánk is. Őt ismerjük fel Teremtőnknek, igazságunknak, boldogságunknak; olyannyira, hogy az az erőfeszítés, hogy Rá tekintsünk, és hogy szívünket Őrá összpontosítsuk – amit szemlélődésnek nevezünk – a szellem legmagasabb, legtökéletesebb cselekedete, az a cselekedet, amely még ma is minden emberi tevékenység csúcsán állhat és kell, hogy álljon.

Igen, az Egyház, mely a zsinatra összegyűlt, nem csak önmagával és az Istennel való kapcsolatának szükségességével foglalkozott, hanem az emberrel - az emberrel, amilyen ma valójában: az élő ember; az önmagába burkolózó ember; az ember, aki nemcsak minden érdeklődésének középpontjává teszi magát, hanem azt meri állítani, hogy ő az egész valóság elve és magyarázata. Az ember minden érzékelhető eleme, minden egyes alakja, amelyben megjelenik, bizonyos értelemben megmutatkozott a zsinati atyák szeme előtt, akik a maguk részéről szintén egyszerű emberek, de mégis mindannyian pásztorok és testvérek, s helyzetükből fakadóan gondoskodással és szeretettel teltek. Tehát: Az ember, mint saját színdarabjainak tragikus színésze. Az ember, mint a tegnap és a ma emberfeletti lénye, aki mindig gyarló, valótlan, önző és vad. Az ember, aki boldogtalan önmagában, miközben nevet és sír. Az ember, mint a sokoldalú színész, aki kész bármilyen szerepet eljátszani. Az ember, mint a szűk látókörű, semmi másnak, csak a tudományos valóságnak hódoló. Az ember, mint olyan teremtmény, aki gondolkodik, szeret és fáradozik, és mindig vár valamire, a „növekvő fiú” (Ter 49,22). Az ember, aki szent, mégpedig gyermekkorának ártatlansága, szegénységének titokzatossága, szenvedésének odaadása miatt. Az ember, mint egyén és az ember a társadalomban. Az ember, aki a múlt dicsőségében él és a jövő dicsőségéről álmodik; az ember a bűnös, és az ember a szent, és így tovább.

A világi humanizmus, amely szörnyű egyházellenes valóságában mutatkozik meg, bizonyos értelemben szembeszállt a zsinattal. Az emberré lett Isten vallása találkozott az önmagát Istenné tevő ember vallásával (mert ez az). És mi történt? Összeütközés, csata, elítélés történt? Lehetett volna, de nem történt semmi. A szamaritánus régi története a zsinat lelkiségének mintája volt. A határtalan együttérzés érzése hatotta át az egészet. Zsinatunk figyelmét az emberi szükségletek felfedezése kötötte le (és ezek a szükségletek arányosan nőnek azzal a nagysággal, amelyet a föld fia magának követel). De felszólítjuk azokat, akik modern humanistáknak nevezik magukat, és akik lemondtak a legmagasabb valóságok transzcendens értékéről, hogy legalább egy jellemzőt tulajdonítsanak a zsinatnak, és ismerjék el a mi, újfajta humanizmusunkat: mi is, sőt mi mindenkinél jobban tiszteljük az emberiséget.

Ilyenformán a katolikus vallás és az emberi élet megerősítik egymással való szövetségüket, azt a tényt, hogy egyetlen emberi valóságban találkoznak: a katolikus vallás az emberiségért van. Bizonyos értelemben az emberiség élete. A rendkívül pontos és magasztos értelmezés által, amelyet vallásunk ad az emberiségről (az ember önmagában bizonyára misztérium önmagának), és ezt az értelmezést Isten ismerete alapján adja: Isten ismerete előfeltétele annak, hogy az embert olyannak ismerjük, amilyen ő valójában, a maga teljességében.

Következésképp - ha emlékszünk mindannyian, akik itt összegyűltünk – mindenkiben felismerhetjük és fel is kell ismernünk Krisztus arcát (vö. Mt. 25,40), az Emberfiát, különösen akkor, amikor a könnyek és a bánat világosan láthatóvá teszik, és ha Krisztus arcát felismerhetjük, akkor fel kell ismernünk mennyei Atyánk arcát is. „Aki engem lát – mondta a mi Urunk –, az Atyát is látja” (Jn 14,9). Így humanizmusunk kereszténységgé válik, kereszténységünk pedig Istenre összpontosul; oly módon, hogy másként fogalmazva azt mondhatjuk: az emberismeret előfeltétele az istenismeretnek.

VÁLASZOS ÉNEK

Vö. Fil 4, 8

Ami igaz, ami tisztességes, ami igazságos, ami tiszta, ami szeretetreméltó, ami dicséretes, * arra irányuljanak gondolataitok.

Ami erényes és magasztos * arra irányuljanak gondolataitok.

KÖNYÖRGÉS

Könyörögjünk!

Istenünk, te Egyházad kormányzását Szent Pál pápára, Fiad Evangéliumának bátor apostolára bíztad. Közbenjárására kérünk, segíts, hogy tanításának világossága által vele együtt mi is a szeretet civilizációjának elterjedésén munkálkodjunk. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által, aki veled él és uralkodik a Szentlélekkel egységben, Isten mindörökkön-örökké.

Ámen.

Hozzátesszük, legalábbis közös zsolozsmázáskor a felhívást:

Mondjunk áldást az Úrnak!

Istennek legyen hála!

Amikor vasárnap vagy főünnep előtt hosszabb vigíliás ünneplést tartanak, a Téged, Isten, dicsérünk himnusz előtt kerülnek sorra a kantikumok és az evangélium, amint azt a Függelék jelzi.

Ha az Olvasmányos imaórát közvetlenül egy másik imaóra előtt mondják, akkor vehető az utóbbinak a himnusza; az Olvasmányos imaóra végén pedig elmarad a Könyörgés és a Felhívás, az ezt követő imaóra elején pedig a bevezető vers és a Dicsőség az Atyának.

A MKPK jóváhagyásával, 2013

© 1999-2026 J. Vidéky