29. zsoltár
Hálaadás a halálos veszedelemből való szabadulásért
Dicsőséges feltámadása után Krisztus hálát ad az Atyának (Cassiodorus).
I.

Magasztallak, Uram, mert megmentettél,{x}

nem hagytad,

hogy ujjongjanak rajtam ellenségeim.

Uram, Istenem, hozzád kiáltottam,{x}

és meggyógyítottál.

Kihoztál, Uram, a holtak országából,{x}

életben tartottál, nehogy sírba szálljak.

Zsoltárt zengjetek az Úrnak, ti, az ő szentjei,{x}

áldjátok szent emlékezetét,

mert csak egy pillanatig tart haragja,{x}

de jósága végigkísér életünkön.

Ha este betér hozzám a sírás,{x}

reggelre visszatér az ujjongás.

II.

Így szóltam magamban bízva:{x}

„Sohasem fogok meginogni!”

Te, Uram, jó voltál hozzám,{x}

erős, magas hegyre állítottál.

De ha elrejtetted arcodat,{x}

én megrettentem.

Hozzád kiáltok, Uram,{x}

Istenemhez így könyörgök:

„Véremből mi hasznod lenne,{x}

hogyha sírba szállnék?

Dicsőíthet-e a por téged,{x}

magasztalhat-e hűségedért?

Hallgass meg, Uram, és könyörülj rajtam,{x}

te légy, Uram, segítségem!”

Gyászomat örömre fordítottad,{x}

széttépted szőrzsákomat, és örömbe öltöztettél,

hogy lelkem énekeljen, és ne hallgasson.{x}

Uram, én Istenem, téged áldalak örökké!

HTML © Juraj Vidéky, László Elek