ÉVKÖZI IDŐ

29. HÉT

OLVASMÁNYOS IMAÓRA

VASÁRNAP

Kezdődik Eszter könyve

1, 1-3. 9-14. 16. 19; 2, 5-10. 16-17

Vasti helyett Eszter lesz a királyné

Achasvéros idejében történt – ez az Achasvéros Indiától Etiópiáig százhuszonhét tartományon uralkodott_–, abban az esztendőben, amikor Szuza várában királyi trónján ült, uralkodásának harmadik évében, hogy lakomát rendezett fejedelmeinek, szolgáinak, a perzsa és méd sereg vezéreinek, a tartományok kormányzóinak és főembereinek. Vasti királyné is lakomát ült az asszonyokkal Achasvéros királyi palotájában.

A hetedik napon a király jókedvre derült a bortól, és megparancsolta a hét eunuchnak: Mehumannak, Bizettának, Harbonának, Bigtának, Abgatának, Zetarnak és Karkasznak, akik Achasvéros király szolgálatára álltak, hogy vezessék a király színe elé Vasti királynét koronával a fején, hogy szépségét megmutathassa a népnek és a fejedelmeknek, mert nagyon szép volt. Vasti királyné azonban megtagadta a király parancsát, amelyet az eunuchok adtak tudtára. A király nagyon ingerült lett, és fellobbant a haragja. A bölcsekhez fordult, akik jártasak voltak a tudományban és a törvények ismeretében, mert az volt a szokás, hogy a király meghányta-vetette ügyeit azokkal, akik a törvényben és a jogban jártasak voltak. „Mi történjék – kérdezte – törvény szerint Vasti királynéval amiatt, hogy nem engedelmeskedett Achasvéros király parancsának, amelyet az eunuchok adtak tudtára?”

Memukán – a király és a fejedelmek hallatára – így válaszolt: „Nemcsak a király ellen vétett Vasti királyné, hanem minden fejedelem és a nép ellen is, akik és amelyek Achasvéros összes tartományában vannak. Ha a király jónak látja, bocsásson ki visszavonhatatlan királyi rendeletet, s jegyezzék fel a perzsák és a médek törvényei közé: Vasti nem léphet többé Achasvéros király színe elé, királynéi méltóságát a király adja másnak, aki méltóbb rá.”

Szuza várában élt egy zsidó férfi, Mardokeusnak hívták, s Jairnak volt a fia, aki Simi fia volt, az meg Kis fia Benjamin törzséből. Jeruzsálemből hurcolta el Babilon királya, Nebukadnezár azokkal a foglyokkal, akiket Jechonjával, Júda királyával együtt fogott el. Gyámapja volt Hadasszának – más néven Eszternek_–, aki a nagybátyjának volt a lánya, s aki apját is, anyját is elvesztette. Szép termete volt, és bájos arca. Szülei halála után Mardokeus lányává fogadta.

Amikor a király parancsát és rendeletét kihirdették, sok lányt elvittek Szuza várába, Hege keze alá. Esztert is elvitték a királyi palotába, s Hegére bízták, az asszonyok őrére. Megtetszett neki a lány, és kegyébe fogadta. Azon volt hát, hogy megkapjon mindent, amire csak szüksége volt ékességül, meg hogy eledelül szolgáljon neki. Ezenkívül kiválasztott a király házából hét szolgálóleányt, és mellé adta őket, aztán az asszonyok házának legjobb részében jelölt ki neki helyet. Mivel Mardokeus megtiltotta neki, Eszter nem árulta el sem népét, sem származását.

Bevezették Achasvéros királyhoz a királyi palotába a tizedik hónapban, amelynek Tebet volt a neve, uralkodásának hetedik évében. A király megkedvelte Esztert, jobban, mint a többi asszonyt. Megnyerte tetszését és rokonszenvét, jobban, mint a többi lány. Királyi koronát tett Eszter fejére, és Vasti helyébe királynévá választotta.

VÁLASZOS ÉNEK

Zsolt 112, 5-8; Lk 1, 51-52

Ki fogható az Úrhoz, a mi Istenünkhöz? A magasságokban áll a trónja, onnan tekint alá égre és földre. {*} Az elhagyatottat a porból magához vonja, fölemeli a szegényt a sárból, hogy odaültesse a gazdagok közé.

Széjjelszórta a kevély szívűeket, hatalmasokat ledöntött a trónról, és alázatosakat felmagasztalt. {*} Az elhagyatottat a porból magához vonja, fölemeli a szegényt a sárból, hogy odaültesse a gazdagok közé.

Szent Ágoston püspöknek Próbához írt leveléből

(Ep. 130, 8, 15. 17 – 9, 18: CSEL 44, 56-57. 59-60)

Imádságainkban erősítsük az örök élet utáni vágyat!

Miért kapkodunk olyan nagyon, és miért keresgéljük, hogy mit is imádkozzunk, attól félve, hátha nem megfelelőképpen imádkozunk? Miért nem mondjuk inkább a Zsoltárossal: Csak egyet kérek az Úrtól, egy a vágyam: hogy az Úr házában lakjam életem minden napján, hogy az Úr gyönyörűségét láthassam, és szemléljem templomát! (Zsolt 26, 4) Ott ugyanis már nem jönnek és mennek a napok, és egyik kezdete sem lesz a másiknak a vége, hanem ott mindegyik vég nélkül együtt van. Hiszen ott nincs vége magának az életnek sem, és ehhez tartoznak azok a napok.

Ennek a boldog életnek elnyerése végett tanított meg minket imádkozni maga az igazi Élet. Nem bőbeszédűségre, mintha csak akkor hallgatna meg, ha minél bőbeszédűbbek vagyunk. Hiszen maga az Úr mondta, hogy ahhoz imádkozzunk, aki mielőtt kérnénk, már tudja, hogy mire van szükségünk.

Azért teszi mindezt Isten, aki tudja, hogy mire van szükségünk, mielőtt mi kérjük tőle, hogy megindítsa lelkünket, de értsük meg: Urunk és Istenünk nem a mi akaratunkat szeretné ezzel megtudni, mintha előbb még nem ismerné, hanem éppen azt akarja, hogy imádságunkban tartósan foglalkozzunk kérésünkkel, hogy ezáltal majd be tudjuk fogadni, amit már úgyis adni készül. Hiszen olyan nagyon nagy az, amit ad, mi pedig oly kicsik és kislelkűek vagyunk annak befogadására! Ezért szólít fel bennünket: Tárjátok ki a szíveteket, ne húzzatok egy igát a hitetlenekkel! (2 Kor 6, 13-14)

Mivel olyan nagy dologról van szó, amit sem a szem nem látott, mert nem szín; sem a fül nem hallott, mert nem hang; sem az emberi szívbe nem hatolt (vö. 1 Kor 2, 9), hiszen éppen az emberi szívnek kell majd oda felhatolnia, legyünk annál fogékonyabbak befogadására, minél rendületlenebbül hiszünk benne, minél erősebben reméljük, és minél forróbban vágyakozunk utána.

Tehát ilyen hitben, reményben és szeretetben imádkozzunk mindig e boldog élet után való állandó vágyakozással, így azután kérjük ezt Istentől szóbeli imádságban is, meghatározott órákban és időpontokban is, hogy a kijelölt alkalmak serkentsenek bennünket, és mi magunk is lássuk: mennyire haladtunk már előre ebben a vágyakozásban, és még buzgóbban törekedjünk e vágyakozás fokozására. Annál nagyobb előrehaladást érdemlünk ugyanis, minél forróbb lelkülettel törekszünk rá. Ezért mondja maga az Apostol is: Szüntelen imádkozzatok! (1 Tessz 5, 17) Mi másra biztatna ezzel, mint hogy szüntelenül kérjétek a boldog életet, vagyis a boldog örök életet attól, aki azt egyedül képes megadni?

VÁLASZOS ÉNEK

Jer 29, 13. 12. 11

Ha kerestek, megtaláltok, föltéve, hogy szívetek mélyéből kerestek. {*} Ha majd segítségül hívtok, meghallgatlak titeket.

Gondolataim a békére vonatkoznak, nem a pusztulásra, mert reménységgel teli jövőt szánok nektek. {*} Ha majd segítségül hívtok, meghallgatlak titeket.

HÉTFŐ

Eszter könyvéből

3, 1-15

A zsidókat végveszély fenyegeti

Azokban a napokban: Achasvéros király kitüntette Ámánt, az Agag nemzetségből való Hamdata fiát: magas méltóságra emelte, s székét minden fejedelme fölé helyezte, aki csak udvarában volt. A király szolgái, akik a kapunál voltak, mind térdet hajtottak, és leborultak előtte, mert így parancsolta a király.

Mardokeus azonban nem hajtott térdet, és nem borult le. „Miért hágod át a királyi parancsot?” – kérdezték tőle a király szolgái, akik a királyi kapunál voltak. De hiába ismételték neki napról napra, nem hallgatott rájuk. Ekkor jelentették Ámánnak, s kíváncsiak voltak, vajon Mardokeus továbbra is úgy viselkedik-e, megmondta ugyanis nekik, hogy zsidó.

Amikor Ámán tapasztalta, hogy Mardokeus nem hajt térdet és nem borul le előtte, fellángolt benne a harag. Miután tájékoztatták Mardokeus származásáról, kevésnek látszott szemében, hogy csak Mardokeusra emeljen kezet, s azon gondolkozott: Mardokeussal együtt mind kiirtja a zsidókat Achasvéros király egész birodalmában.

Achasvéros király tizenkettedik évében, az első – azaz Niszán – hónapban „purt", vagyis sorsot vetettek Ámán szeme láttára a napra és a hónapra. A sors a tizenkettedik – azaz Adar – hónapra esett. Ámán akkor így szólt Achasvéros királyhoz: „Királyságod megszámlálhatatlan népe között él a tartományokban szétszórtan és elkülönülten egy nép. Törvényük különbözik minden más népétől, s a királyi rendeleteket sem tartják meg. Ezért nem válik javára a királynak, ha nyugton hagyja őket. Ha a király jónak látja, adjon írásos parancsot kiirtásukra, s leszámolok 10 000 talentum ezüstöt tisztviselői kezébe a királyi kincstár javára.”

A király lehúzta ujjáról a gyűrűt, és Ámánnak, az agagita Hamdata fiának, a zsidók üldözőjének adta. Azt mondta a király Ámánnak: „Az ezüstöt tartsd meg magadnak, a néppel pedig bánj tetszésed szerint!” Az első hónap tizenharmadik napján összehívták a király írnokait, és úgy, amint Ámán parancsolta, levelet írtak a király szatrapáinak, minden tartomány kormányzójának, minden egyes nép fejedelmének: minden tartománynak a saját írásával és minden népnek a saját nyelvén. Achasvéros király nevében állították ki az írást, és a király pecsétjével pecsételték le. Futárok hordták szét a király minden tartományába a leveleket, amely szerint el kellett pusztítani, le kellett mészárolni és ki kellett irtani minden zsidót, az ifjakat, az öregeket, a gyermekeket és az asszonyokat egyaránt, egyetlen napon, a tizenkettedik – azaz Adar – hónap tizenharmadik napján, javaikat pedig el kellett vinni zsákmányul.

A rendelet szövege, amelyet törvényként hirdettek ki, minden tartományban tudtára adta minden népnek, hogy erre a napra készüljön elő. A futárok a király parancsára sietve elindultak. A rendeletet hamarosan nyilvánosságra hozták Szuza várában is. S amíg a király és Ámán lakomát tartott, Szuza városában eluralkodott a döbbenet.

VÁLASZOS ÉNEK

Eszt 13, 9; Zsolt 43, 26; Eszt 13, 17

Uram, mindenható Király! A te hatalmadban van a mindenség, és senki sem tud neked ellenállni. {*} Válts meg minket neved miatt!

Hallgasd meg imánkat, és fordítsd gyászunkat örömre! {*} Válts meg minket neved miatt!

Szent Ágoston püspöknek Próbához írt leveléből

(Ep. 130, 9, 18 – 10, 20: CSEL 44, 60-63)

Imádkozzunk a nap meghatározott óráiban!

Kérjük mindig vágyakozva Urunktól, Istenünktől a boldog örök életet, és állandóan ezért imádkozzunk! Mivel a boldog örök élet utáni vágyunkat csökkentik a másfajta gondok és elfoglaltságok, szabadítsuk meg ezektől lelkünket a nap meghatározott óráiban végzett imádságokkal. Az imádság szavai ugyanis éppen arra fordítják figyelmünket, amire vágyakozunk. Tehát ezért kell ezt a meglevő vágyunkat gyakran melengetnünk, hogy ne csökkenjen, ki ne hűljön, és ki ne aludjék egészen.

Így az Apostolnak ezt az intelmét: Terjesszétek kéréseteket az Úr elé (Fil 4, 6), semmi esetre sem szabad úgy értelmeznünk, hogy mintegy Isten szerezzen tudomást róluk, mert ő azokat már előbb úgyis ismerte, hanem hogy a tűrés által Isten előtt legyenek ismertek, és ne az emberek előtt a kérkedés által.

A fentiek értelmében, ha bárki hosszabb időt is tud szentelni az imádságra úgy, hogy ebben a jó és szükséges feladataiból fakadó kötelezettségei nem gátolják, még ebben az esetben is – mint mondottam – az örök élet utáni vágyakozással kell imádkoznia, hogy imádsága gyümölcsöző és hasznos legyen. Mindenesetre, ha valaki hosszabb ideig is imádkozik, ez nem jelenti – mint némelyek gondolják_–, hogy bőbeszédűen, szót szaporítva szól az Istenhez. Mást jelent ugyanis a szószaporító beszélgetés, és egész mást a hosszan tartó imádságos áhítat. Hiszen magáról az Úr Jézus Krisztusról mondja a Szentírás, hogy egész éjszakát töltött imádságban, és buzgón imádkozott. Mi másért tette ezt, mint azért, hogy nekünk példát mutasson ő, aki itt a földi életben a mi igazi közbenjárónk, a mennyei örök életben pedig kéréseinket az Atyával együtt meghallgatja.

Azt mondják, Egyiptomban a testvérek sokszor imádkoztak ugyan, de ezeket az imádságokat igen röviden végezték, pár szavas fohászokat mondva, nehogy az imádsághoz elengedhetetlenül szükséges és már felkeltett szándékuk buzgósága a hosszúra nyújtott imádság ideje alatt elgyengüljön, és erőtlenné legyen. Ily módon ők maguk is jó példát adnak arra, hogy az imádsághoz szükséges szándékot nem kell erőltetnünk, ha nem tud tartósan megmaradni; ha viszont állhatatosnak mutatkozik, akkor pedig kár lenne hirtelen megszakítani.

Ne szaporítsuk tehát a szót, amikor imádkozunk, viszont ha a szándékunk kitartó, akkor ne maradjon el a sokszoros kérés. A szószaporító imádság ugyanis abban áll, hogy a szükséges dolgokat bőbeszédűen adjuk elő. Sokat imádkozni Istenhez pedig annyi, mint szívünk kitartó és szeretetteljes buzgóságával kopogtatni. Hiszen az ilyen imádkozás sokkal inkább sóhajokban nyilvánul meg, mint szavakban; sokkal inkább könnyekben, mint beszédben. És ő könnyeinket összegyűjti a saját tömlőibe, és sóhajtásaink nem maradnak rejtve (vö. Zsolt 37, 10) az előtt, aki Igéje által teremtette meg a mindenséget, és rá sem szorul emberi szavakra.

VÁLASZOS ÉNEK

Zsolt 87, 2-3; Iz 26, 8

Uram, szabadító Istenem, éjjel-nappal tehozzád kiáltok. {*} Imádságom jusson színed elé.

Neved és dicsőséged után sóvárgott a lelkünk. {*} Imádságom jusson színed elé.

KEDD

Eszter könyvéből

4, 1-8; 15, 2-3; 4, 9-17

Ámán az összes zsidó vesztére tör

Mardokeus is megtudta mind, ami történt. Akkor Mardokeus megszaggatta ruháját, hamuval és szőrzsákkal födte be magát, aztán bejárta az egész várost, és keservesen jajgatott. A királyi kapuval szemben megállt, mert szőrzsákba öltözve nem léphette át senki a király kapuját. Minden egyes tartományban, ahol csak kihirdették a király rendeletét és parancsát, nagy gyász borult a zsidókra, böjtöltek, sírtak és jajgattak. Sokaknak hamu meg szőrzsák lett a fekvőhelye.

Eszterhez bementek szolgálóleányai és eunuchjai, és elbeszélték neki a dolgot. A királyné mélyen megrendült, s ruhát küldött Mardokeusnak, hogy öltse magára, a szőrzsákot meg vesse le. De nem fogadta el.

Ekkor Eszter hívatta a király által szolgálatára rendelt eunuchok közül az egyiket, Hatakot, és elküldte Mardokeushoz, kérdezze meg tőle, mi történt, és miért viselkedik így. Hatak elment, és fölkereste Mardokeust, aki egész nap ott volt a királyi kapu előtti téren. Mardokeus elbeszélt neki mindent, ami történt, azt is, mennyi ezüstöt ígért Ámán a királyi kincstárnak a zsidók kiirtása fejében. Aztán átadott neki egy másolatot is a kiirtásukról szóló, s Szuzában is kifüggesztett rendeletről azzal, hogy mutassa meg Eszternek, és tájékoztassa felőle. Egyúttal meghagyta, hogy menjen be a királyhoz, járjon közben irgalomért, és könyörögjön népéért.

Ezt üzente neki: „Emlékezzél kicsiséged napjaira, amikor még kezemmel tápláltalak. Ámán ugyanis, aki második ember a királyságban, ellenünk beszélt, és halálunkat kérte a királytól. Könyörögj az Úrhoz, s beszélj a királlyal, hogy szabadítson meg minket a haláltól.”

Hatak visszatért, és átadta Eszternek Mardokeus üzenetét. Eszter azt felelte Hataknak, meghagyva neki, hogy mondja meg Mardokeusnak: „A király szolgái és a tartományok lakói mind tudják, hogy aki – férfi vagy nő – hívatlanul bemegy a királyhoz a belső udvarba, az a könyörtelen törvény szerint halállal lakol, hacsak a király feléje nem nyújtja aranyjogarát, mert akkor életben marad. Engem meg már harminc napja nem hívatott a király.”

Amikor Mardokeus Eszter szavait meghallotta, ezt az üzenetet küldte neki: „Ne gondold, hogy a király palotájában te majd megmenekülsz, egyedül a zsidók közül. Mert ha te most hallgatsz, máshonnan jön segítség és szabadulás a zsidóknak, de te és atyád háza elpusztultok. Ki tudja, vajon nem éppen ilyen időre jutottál-e királyi méltósághoz?”

Erre Eszter azt üzente Mardokeusnak: „Menj, és gyűjtsd össze a Szuzában található összes zsidót, s böjtöljetek értem! Három nap és három éjjel semmit se egyetek, és ne is igyatok! Magam is ugyanígy böjtölök szolgálóleányaimmal. Akkor aztán nem törődve a törvénnyel, bemegyek a királyhoz, s ha el kell pusztulnom, hát elpusztulok.” Mardokeus elment, és aszerint járt el, amint Eszter meghagyta neki.

VÁLASZOS ÉNEK

Vö. Eszt 14, 14; Tób 3, 13; Jud 6, 15

Rajtad kívül nincs más reményem, Uram, Izrael Istene, {*} Aki, ha haragszol is, megkegyelmezel, és megbocsátod az emberek minden bűnét.

Urunk, Istenünk, ég és föld Alkotója, tekints megalázottságunkra! {*} Aki, ha haragszol is, megkegyelmezel, és megbocsátod az emberek minden bűnét.

Szent Ágoston püspöknek Próbához írt leveléből

(Ep. 130, 11, 21 – 12, 22: CSEL 44, 63-64)

Az Úr imádsága

Nekünk, embereknek van szükségünk a szavakra, amelyek figyelmeztetnek és ráébresztenek bennünket, hogy mit kérjünk. Ne higgyük, hogy az Úrnak kell tudtul adnunk valamit, vagy hogy rábírhatjuk elhatározása megváltoztatására.

Amikor tehát azt mondjuk: Szenteltessék meg a te neved (Mt 6, 9 sköv.), akkor mi magunkat figyelmeztetjük, azt kívánva, hogy Isten mindenkor szent nevét az emberek ne gyalázzák, hanem ők is szentnek tartsák, hiszen ez nem Istennek, hanem az embereknek válik javára.

Továbbá ebben a kérésben: Jöjjön el a te országod – amely úgyis biztosan eljön, akár akarjuk, akár nem_–, éppen az Isten országa iránti vágyakozásunkat akarjuk úgy felkelteni, hogy jöjjön el az a mi számunkra is, és mi is méltók legyünk uralkodni benne.

Amidőn pedig így imádkozunk: Legyen meg a te akaratod, amint a mennyben, úgy a földön is, mi magunknak kérünk olyan engedelmességet, hogy bennünk úgy valósuljon meg az ő akarata, mint az angyaloknál a mennyben.

Amikor azt mondjuk: Mindennapi kenyerünket add meg nekünk ma, akkor ebben a ma azt jelzi, hogy a maga idején. Kérjük egyrészt a megélhetésünkhöz szükséges dolgokat, és mindezt – egybefoglalva a köztük legkiválóbbnak a nevén – kenyérnek mondjuk, másrészt pedig kérjük a jelen földi életben a hívek számára szükséges szentséget is, amely azonban nem evilági boldogulásunk elérésére szükséges, hanem a boldog örök élet elnyeréséhez.

Azzal, hogy mondjuk: Bocsásd meg vétkeinket, miképpen mi is megbocsátunk az ellenünk vétkezőknek, arra figyelmeztetjük magunkat, hogy egyrészt mi mit kérjünk, másrészt pedig, hogy nekünk mit kell megtennünk, hogy azt méltók legyünk elnyerni.

Amikor pedig így imádkozunk: Ne vígy minket kísértésbe, akkor mi magunkat figyelmeztetjük annak kérésére, hogy Isten ne vonja meg tőlünk segítségét, nehogy a gonosz lélektől rászedve és zaklatva beleegyezzünk valami kísértésbe, vagy elbukjunk benne.

Végül pedig, amikor így könyörgünk: Szabadíts meg a gonosztól, arra irányítjuk gondolatunkat, hogy földi életünk nem annyira jó, hogy semmi bajunk se lehetne. Ez az utolsó helyen van az Úr imádságában, mert oly tág értelmű, hogy a keresztény ember – ha bármilyen megpróbáltatásba is kerül – ezzel a könyörgéssel öntse ki fájdalmát, ezzel hullassa könnyeit, ezzel kezdje, ezt ismételgesse, és ezzel is fejezze be imádságát. Az imádságnak ezt az elmondott szövegét meg kell tanulnunk.

Imádkozzunk bár akármilyen más szavakkal, amelyeket imádságos lelkünk érzése akár előre megformál, hogy kifejezze a kérését, akár pedig imádság közben figyel fel rá, hogy áhítata növekedjék, akkor is ugyanazt imádkozzuk, ami már benne van az Úr imádságában, ha helyesen és Istennek tetszően imádkozunk. Viszont mindaz, aki olyasvalamiért imádkozik, amit ezzel az evangéliumi imádsággal nem lehet kapcsolatba hozni, nem tilosan imádkozik, de nagyon emberi módon. Sőt nem is tudom, hogy ne tilos imádkozásnak mondjam-e, hiszen azoknak, akik a Szentlélekben már újjászülettek, csak lélek szerint illik imádkozniuk!

VÁLASZOS ÉNEK

2 Mak 1, 5. 3

Hallgassa meg kéréseiteket az Úr, bocsásson meg nektek. {*} És ne hagyjon el benneteket a szorongatás idején az Úr, a ti Istenetek!

Adjon mindnyájatoknak őt félő, akaratát teljesítő szívet! {*} És ne hagyjon el benneteket a szorongatás idején az Úr, a ti Istenetek!

SZERDA

Eszter könyvéből

14, 1-19

Eszter királyné imádsága

Azokban a napokban: Eszter királyné az Úrnál keresett menedéket a ránehezedő halálveszedelemben. Levetette díszes öltözékét, s a szorongás és gyász ruháját öltötte magára. Illatos kenetek helyett hamut és szemetet tett a fejére. Keményen megsanyargatta testét, s minden részét, amelyet azelőtt szíves-örömest ékesített, most befödte hajával.

Az Úrhoz, Izrael Istenéhez könyörgött ezekkel a szavakkal: „Uram, Királyunk, te Egyetlen! Siess segítségemre, mert magam vagyok, és rajtad kívül nincs segítségem, s életem veszélyben forog.

Tudom már a bölcsőtől, családom ölétől, hogy te, Uram, kiválasztottad Izraelt minden nép közül, és atyáinkat is őseik közül, hogy örökrészed legyenek örök időkre, és amit ígértél, azt mind megadtad.

De vétkeztünk ellened, azért ellenségeink kezére adtál minket, mert az ő isteneiket imádtuk. Igazságos vagy, Uram!

Nem elég nekik keserű szolgaságunk, kezüket bálványaik kezébe tették, hogy eltörlik szád parancsait, megsemmisítik örökségedet, bezárják azok száját, akik téged dicsőítenek, kioltják házad és oltárod fényét, és megnyitják a pogányok száját, hogy magasztalják az üres bálványokat, és ujjongjanak egy testi király színe előtt, örökké.

Ne engedd át, Uram, jogarodat azoknak, akik nincsenek. Ne nevessenek romlásunkon! Fordítsd vissza tervüket ellenük, s aki ellenünk fordult, azt példásan büntesd meg! Emlékezzél, Uram, és nyilvánítsd ki magadat szorongatásunk idején! Adj bátorságot, te, isteneknek Királya és minden hatalomnak Ura. Adj ajkamra ékes szavakat, amikor az oroszlán színe előtt leszek! Szívében kelts gyűlöletet ellenségünk ellen, hogy elpusztuljon azokkal egyetemben, akik egyetértenek vele!

Minket meg szabadíts meg karoddal, és siess segítségemre, mert magam vagyok, és rajtad kívül nincs senkim, Uram. Te mindenről tudsz, tudod azt is, hogy gyűlöltem a gonoszok dicsőségét, borzadok a körülmetéletleneknek és minden idegennek ágyától.

Ismered szorultságomat, hogy dicsőségem jelvényét, amelyet homlokomon hordok azokon a napokon, amikor meg kell jelennem, mennyire szégyellem. Utálom, mint a havi tisztuláskor beszennyezett ruhát, s nem viselem nyugalmam napjaiban. Szolgálód nem evett Ámán asztalánál, nem tartotta sokra a király lakomáit, s nem ivott az italáldozatok borából. Szolgálód nem találta örömét másban attól a naptól kezdve, hogy idehozták, mind a mai napig, csak tebenned, Uram.

Ábrahám Istene! Ó, Istenem, te erősebb vagy mindenkinél, hallgasd meg a kétségbeesettek szavát, szabadíts ki minket a gonoszok kezéből! Szabadíts meg a félelemtől!”

VÁLASZOS ÉNEK

Vö. Eszt 14, 12. 13. 9; Jób 24, 23

Adj bátorságot, te, isteneknek Királya és minden hatalomnak Ura. {*} Adj ajkamra igaz és ékes szavakat!

Adj, Urunk, nekünk alkalmat a bűnbánatra, és ne zárd be azok ajkát, akik téged dicsőítenek. {*} Adj ajkamra igaz és ékes szavakat!

Szent Ágoston püspöknek Próbához írt leveléből

(Ep. 130, 12, 22 – 13, 24: CSEL 44, 65-68)

Minden imádságot magába foglal az Úr imádsága

Ha valaki például így imádkozik: Dicsőülj meg minden nemzetben, miként bennünk megdicsőültél (vö. Jn 12, 28), és bizonyítsd be, hogy prófétáid szava igaz (Sir 36, 15), mi mást imádkozik, mint ezt: Szenteltessék meg a te neved? (Mt 6, 9 sköv)

Aki így könyörög: Újíts meg minket, Urunk, mindenható Istenünk, ragyogtasd ránk arcodat, és szabadok leszünk (Zsolt 79, 20), mi másért könyörög, mint ezért: Jöjjön el a te országod?

Ha valaki így szólítja meg az Urat: Rendezd lépteimet törvényed szerint, a gonosz ne uralkodjék rajtam (Zsolt 118, 133), mi mást óhajt, mint ezt: Legyen meg a te akaratod, amint a mennyben, úgy a földön is?

Avagy aki így fohászkodik: Ne adj nekem se nyomort, se gazdagságot (Péld 30, 8), mi másért könyörög, mint ezért: Mindennapi kenyerünket add meg nekünk ma?

Amikor pedig ezt imádkozod: Emlékezz meg, Uram, Dávidról és arról, hogy mennyit buzgólkodott (Zsolt 131, 1), vagy: Hogyha rosszat tettem, hogyha gonoszság tapad kezemhez, hogyha rosszal viszonoztam a rosszat (Zsolt 7, 4), mi másért imádkozol, mint: Bocsásd meg vétkeinket, miképpen mi is megbocsátunk az ellenünk vétkezőknek?

Akinek lelkéből e fohász fakad: Ments meg a gonosztevőktől, a vérengző emberektől szabadíts meg (Zsolt 58, 2), nem egyébért könyörög, mint ezért: Szabadíts meg a gonosztól!

Ha végigveszed az Isten előtt kedves imádságok minden mondatát, azt hiszem, semmi olyat sem találsz bennük, amit az Úr imádsága már magába ne foglalna, és röviden ne tartalmazna. Ebből következik, hogy szabad más-más szavakkal ugyanazt mondanod, de nem szabad mást mondanod, amikor imádkozol.

Eszerint így kell imádkoznunk magunkért is, a mieinkért is, az idegenekért, sőt ellenségeinkért is minden vonakodás nélkül, jóllehet az egyik ember ezért, a másik pedig azért az emberért imádkozik, amint közelebbi vagy távolabbi kapcsolatban van vele. Így fakad vagy szárnyal az érzés az imádkozó ember szívében.

Úgy gondolom, hogy nemcsak azt tudod jól, hogyan imádkozzál, hanem azt is, hogy mit imádkozzál. Nem azért tudod, mert én oktattalak erre, hanem attól tudod, aki oly nagy jósággal mindegyikünket megtanított imádkozni.

Mindannyiunknak örök boldogságunkat kell keresnünk, és ezt Urunktól, Istenünktől kell kérnünk. Hogy mit jelent e boldogságban élni, azt sokan és sokféleképpen taglalják. De miért is forduljunk ily sok emberhez és megannyi elméletükhöz? A Szentírás ezt tömören és isteni igazmondással így tanítja: Boldog a nép, amelynek az Úr az Istene (Zsolt 143, 15). Hogy Isten népéhez tartozzunk, és az ő színelátására és a vele való örök életre eljuthassunk, azért a tanításnak a célja a tiszta szívből, jó lelkiismeretből és őszinte hitből fakadó szeretet (1 Tim 1, 5).

E három közül a jó lelkiismereten a reményt értjük. Így a hit, a remény és a szeretet emeli Istenhez az imádkozó embert, tehát azt, aki hisz, remél és szeret, és aki a Miatyánk alapján fontolja meg, hogy mit kérjen az Úrtól.

VÁLASZOS ÉNEK

Zsolt 101, 2, vö. 18; 129, 2

Uram, hallgasd meg könyörgésemet, és kiáltásom jusson eléd! {*} Mert te, Uram, nem veted meg a szegények könyörgését.

Fordulj felém, és hallgass figyelmesen könyörgésem hangos szavára {*} Mert te, Uram, nem veted meg a szegények könyörgését.

CSÜTÖRTÖK

Eszter könyvéből

5, 1-5; 7, 1-10

A király és Ámán Eszter lakomáján. Ámán büntetése

A harmadik napon Eszter királyi ruhába öltözött, és megjelent a palota belső udvarában, amely a király lakosztályával szemben volt. A király trónján ült a palota termében a bejárattal szemben. Amikor látta, hogy Eszter királyné áll előtte, ez tetszett szemének. Ki is nyújtotta feléje aranyjogarát, amelyet kezében tartott. Eszter közelebb lépett, és megcsókolta a jogar végét.

Akkor így szólt hozzá a király: „Mi a baj, Eszter, mondd, mi a kívánságod? Országom felét is megkapod, ha kívánod.” Eszter így válaszolt: „Ha a király jónak látja, jöjjön el ma a király Ámánnal a lakomára, amelyet neki rendeztem.” A király így szólt: „Hívjátok gyorsan Ámánt, hogy teljesítse Eszter kívánságát!”

A király és Ámán elment a lakomára, amelyet Eszter rendezett. A király a lakoma második napján így szólt Eszterhez: „Mondd, mit kérsz, Eszter királyné? Teljesítem. Mit kívánsz? Országom felét is megkapod, ha kívánod.” Eszter királyné így válaszolt: „Ha valóban tetszésre találtam szemedben, ó, király, s ha úgy tetszik neked, akkor ajándékozz meg életemmel, ez a kérésem, és népem életével, ez a kívánságom. Mert eladtak minket – engemet és népemet_–, hogy aztán kiirtsanak, lemészároljanak, és megsemmisítsenek bennünket. Ha csak rabszolgának vagy rabszolganőnek adnának el bennünket, hallgatnék. A csapás ugyanis nem volna méltó, hogy terheljem vele a királyt. De a hóhérnak nem lesz módjában helyrehoznia a kárt, amelyet a király rovására okoz.”

Achasvéros király vette át a szót, és így szólt Eszter királynéhoz: „Ki az, és hol van, aki kigondolta ezt a gaztettet?” Eszter így felelt: „Az üldöző és ellenség ez az elvetemült Ámán.” A király és a királyné előtt Ámán megdermedt a rémülettől. A király haragjában fölkelt, és kiment a lakoma terméből a palota kertjébe. Ámán is felállt, hogy Eszter királynénál életéért könyörögjön, mert nagyon jól tudta, hogy a király elhatározta vesztét.

Amikor a király visszatért a kertből a lakoma termébe, Ámánt a kerevetre hajolva találta, amelyen Eszter feküdt. Akkor a király így szólt: „A királynén akar erőszakot elkövetni az én jelenlétemben és házamban?” Alig hagyta el a szó a király száját, máris betakarták Ámán arcát. Harbona, az egyik eunuch, aki épp szolgálatára volt a királynak, így szólt: „Lám, Ámán házában áll egy ötven könyök magas bitófa, amelyet Ámán Mardokeus számára készíttetett, aki a király javát szolgálta.” A király elrendelte: „Akasszátok fel rá!” Felakasztották Ámánt arra a bitófára, amelyet Mardokeusnak készíttetett, és erre lelohadt a király haragja.

VÁLASZOS ÉNEK

Vö. Eszt 10, 9; Iz 48, 20

Izrael az Istenhez kiáltott, és megszabadította népét az Úr; {*} Megóvta őt minden bajtól, és nagy jeleket művelt a pogányok között.

Hirdessétek ujjongó szóval: Az Úr megváltotta szolgáját, Jákobot. {*} Megóvta őt minden bajtól, és nagy jeleket művelt a pogányok között.

Szent Ágoston püspöknek Próbához írt leveléből

(Ep. 130, 14, 25-26: CSEL 44, 68-71)

Még azt sem tudjuk, hogyan kell helyesen imádkoznunk

Talán még ezek után is felvetheted a kérdést, hogy miért mondta az Apostol: Még azt sem tudjuk, hogyan kell helyesen imádkoznunk (Róm 8, 26), noha semmi esetre sem szabad azt hinnünk, hogy akár ő, akár pedig a hallgatói nem ismerték volna az Úr imádságát.

Az Apostol érthetően megmondja, hogy ebben a kérdésben ő is tájékozatlan, és talán éppen akkor nem tudta, hogy mit kell imádkoznia, amikor tövist kapott a testébe, a sátán angyalát, aki őt arcul csapkodta, hogy elbizakodottá ne tegye a nagyszerű kinyilatkoztatás. Háromszor is kérte az Urat, hogy szabadítsa őt meg attól, és tette ezt bizonyára azért, mert nem tudta, hogy helyesen mit kell imádkoznia. Végül is arra vonatkozólag, miért nem teljesült, amit ez a nagy férfiú kért, és miért vált hasznára, hogy ne is teljesüljön, meghallotta Isten válaszát: Elég neked az én kegyelmem, mert az erő a gyöngeségben nyilvánul meg a maga teljességében (2 Kor 12, 9).

Az ilyen szenvedések közepette tehát – amelyek egyaránt használhatnak és árthatnak is – nem tudjuk, hogy helyesen mit kell imádkoznunk. Mégis, minthogy kellemetlenek és kínosak, és emberi természetünkkel ellenkeznek, a minden ember közös vágyát követve azért imádkozunk, hogy szabaduljunk meg ezektől. Ámde tartozunk Urunknak, Istenünknek azzal a bizalommal is, hogy ha ezeket nem veszi le rólunk, akkor se gondoljuk, hogy nem törődik velünk. Inkább abban reménykedjünk, hogy e megpróbáltatások türelmes elszenvedése a mi nagyobb javunkra válik, így igazolódik be, hogy az erő a gyöngeségben nyilvánul meg a maga teljességében. Ezeket azért írta le az Apostol, nehogy valaki magát nagyra értékelje, ha Isten meghallgatta kérését, noha türelmetlenül valami olyat kért, ami többet használna, ha nem teljesülne. Továbbá azért is írta, nehogy elcsüggedjen az ember, és elveszítse Isten irgalmasságába vetett reményét, ha kérése nem talál meghallgatásra, mivel talán éppen olyat kér, amit ha megkapna, még súlyosabban szenvedne, vagy a sikertől rossz útra térve elveszne. Az ilyen esetekben tényleg nem tudjuk, hogyan kell helyesen imádkoznunk.

Ezért, ha valami éppen ellenkezőleg teljesül, mint ahogyan kértük, viseljük el türelmesen, és mindenért legyünk hálásak. A legkevésbé sem szabad kételkednünk, hogy inkább annak kellett megtörténnie, amit Isten akart, mint annak, amit mi akartunk. Hiszen erre is példát adott nekünk a mi Közvetítőnk, amikor ezeket mondotta: Atyám, ha lehetséges, kerüljön el ez a kehely (Mt 26, 39), majd – mivel megtestesülése révén emberi akarata is volt – nyomban hozzáfűzte: De ne úgy legyen, ahogy én akarom, hanem ahogyan te. Mindebből méltán következik, hogy ennek az egynek az engedelmességéért mindnyájan megigazultak (Róm 5, 19).

VÁLASZOS ÉNEK

Mt 7, 7. 8; Zsolt 144, 18

Kérjetek és kaptok: {*} Mert aki kér, az kap, aki keres, az talál, s aki zörget, annak ajtót nyitnak.

Közel az Úr mindazokhoz, akik őt igaz szívvel hívják. {*} Mert aki kér, az kap, aki keres, az talál, s aki zörget, annak ajtót nyitnak.

PÉNTEK

Báruk próféta könyvéből

1, 14 – 2, 5; 3, 1-8

A bűnbánó nép könyörgése

Olvassátok fel ezt a könyvet, amelyet küldünk nektek: hangozzék el az Úr házában, az ünnep napján, az összejövetel napján, és mondjátok:

„Az Úré, a mi Istenünké az igazságosság, a szégyenkezés azonban a mienk ezen a napon, Júda fiaié, Jeruzsálem lakóié, királyunké, vezetőinké, papjainké, prófétáinké és atyáinké, mivel vétkeztünk az Úr színe előtt, nem engedelmeskedtünk neki, és nem hallgattunk az Úrnak, a mi Istenünknek a szavára, pedig az Úr parancsai szerint kellett volna élnünk, amelyeket elénk tárt.

Attól a naptól fogva, hogy atyáinkat kihozta Egyiptom földjéről, egészen a mai napig engedetlenek voltunk Urunk, a mi Istenünk iránt, és vonakodtunk a szavára hallgatni. Ezért ránk tört a baj és az átok, amellyel az Úr megfenyegetett szolgája, Mózes által, amikor atyáinkat kivezette Egyiptom földjéről, hogy nekünk adja a tejjel-mézzel folyó országot, s az átok rajtunk is maradt mind a mai napig. Nem hallgattunk az Úr szavára, amelyet a hozzánk küldött próféták közvetítettek, hanem mindenki saját szívének gonosz hajlamát követte, és idegen isteneknek szolgáltunk, és azt tettük, ami nem tetszett az Úrnak, a mi Istenünknek.

Ezért az Úr beváltotta szavát, amelyet kimondott ellenünk, az Izrael fölött ítélkező bírák ellen, királyunk ellen, elöljáróink ellen, Izrael és Júda népe ellen. A mérhetetlen ég alatt sohasem történt ahhoz hasonló, amit Jeruzsálemben véghezvitt, egészen úgy, ahogy Mózes könyvében meg van írva, hogy közénk tartozó emberek közül némelyek saját fiaik, mások meg saját lányaik húsát ették meg. Aztán kiszolgáltatta őket azoknak az országoknak, amelyek körülöttük vannak, hogy megvetés és gyalázat tárgya legyenek körös-körül minden nép körében, ahova szétszórta őket. Alájuk kerültünk, nem föléjük, mert vétkeztünk az Úr, a mi Istenünk ellen, és nem hallgattunk a szavára.

Mindenható Urunk, Izrael Istene, szorongatott lélek és gyötrődő szív kiált hozzád! Hallgass meg, Urunk, és légy irgalmas! Vétkeztünk színed előtt. Te örökké uralkodol, mi meg elvesszünk örökre? Mindenható Urunk, Izrael Istene, hallgasd meg Izrael halálra szántjainak és azok fiainak a könyörgését, akik vétkeztek ellened, akik nem hallgattak Uruk, Istenük szavára; ezért szakadtak ránk a csapások.

Ne gondolj többé atyáink bűneire; ebben az órában gondolj inkább saját kezedre és nevedre. Igen, Urunk, te vagy a mi Istenünk, s mi dicsőítünk téged, Urunk! Te oltottad szívünkbe félelmedet, hogy segítségül hívjuk a nevedet. Dicsőítünk téged számkivetésünkben, hiszen eltávolítottuk szívünkből atyáink minden gonoszságát, amellyel vétkeztek színed előtt. Nézd, mi még ma is abban a fogságban vagyunk, amelybe kiszórtál bennünket, hogy iszonyat, átok és büntetés legyünk atyáink minden bűne miatt, akik eltávolodtak az Úrtól, a mi Istenünktől.”

VÁLASZOS ÉNEK

Ef 2, 4-5; vö. Bár 2, 12

A végtelenül irgalmas Isten megmutatta nagy szeretetét irántunk, {*} És bár bűneink miatt halottak voltunk, Krisztussal életre keltett minket.

Vétkeztünk, gonoszat tettünk, igazságtalanok voltunk Urunk, Istenünk minden intelme ellenére. {*} És bár bűneink miatt halottak voltunk, Krisztussal életre keltett minket.

Szent Ágoston püspöknek Próbához írt leveléből

(Ep. 130, 14, 27 – 15, 28: CSEL 44, 71-73)

A Szentlélek közbenjár értünk

Aki azt a bizonyos egyet kéri az Úrtól, és állhatatosan keresi, meg is kapja, ha kételkedés és aggodalom nélkül kéri, és nem fél, hogy kárára lesz, amikor elnyeri, hiszen enélkül bármit is kapjon, semmi sem elégíti ki teljesen. Az egyetlen igazi és egyedül boldog élet az, hogy mindörökre örvendezünk az Úr színelátásának halhatatlan és romolhatatlan testben, lélekben. E miatt az egy miatt kell sürgetnünk és kérnünk illő módon minden mást. Aki ezt az egyet elnyerte, az mindent elnyert, amit csak akart, hiszen ott már mást nem is akarhat. Ott nem lehet semmi olyan, ami nem odaillő.

Hiszen ott van az élet forrása. Üdítő erejét most csak imádságunkban szomjazzuk, amíg reményben élünk. Most még ugyanis remélünk, és nem a szemlélés állapotában élünk, hanem annak védőszárnyai oltalmában, aki előtt minden vágyunk ismeretes, hogy megittasodjunk háza gazdagságától, és igyunk gyönyörűségének patakjából, minthogy nála van az élet forrása, és az ő fényében látjuk meg az igazi fényt (vö. Zsolt 35, 8-10). Ekkor minden vágyunkat teljesen betöltik e javak, és ezentúl már semmit sem kell sóhajtozva keresnünk, hanem csak annak örvendezünk, amit elértünk.

Minthogy ez már maga az a béke, amely felülmúl minden értelmet, ezért tehát nem is tudjuk pontosan, hogy mit is kérünk az imádságunkban. Amit ugyanis el sem tudunk gondolni, hogy milyen, arról tényleg nem tudjuk, hogy milyen. Ha pedig ezzel kapcsolatban bármi is felvetődik gondolatunkban, azt rögtön visszautasítjuk, elvetjük, kevésnek tartjuk, mert nyomban belátjuk, hogy ez nem az, amit keresünk, jóllehet még mi sem tudjuk, hogy az milyen.

Van tehát bennünk – hogy úgy mondjam – egy bölcs oktalanság, amelyre a Szentlélek tanított meg, aki segít minket e gyengeségünkben. Erről vall az Apostol, amikor így beszél: Ha tehát reméljük, amit nem látunk, várjuk állhatatosan. Gyöngeségünkben segítségünkre siet a Lélek, mert még azt sem tudjuk, hogyan kell helyesen imádkoznunk. A Lélek azonban maga jár közben értünk, szavakba nem önthető sóhajtozásokkal. S ő, aki a szíveket vizsgálja, tudja, mi a lelkünk kívánsága, mivel Isten tetszése szerint jár közben a szentekért (Róm 8, 25-27).

Ezt a következőképp kell értenünk: Ne gondoljuk azt, hogy esetleg a Isten Szentlelke – aki változhatatlan Isten a Szentháromságban és egy Isten az Atyával és a Fiúval – úgy járna közben a hívekért, mintha ő nem lenne Isten. Ezért mondja az Apostol: közbenjár a szentekért, hiszen a közbenjárása szentté teszi őket, de az is írva van: Az Úr, a te Istened próbára fog tenni benneteket, hogy megtudja, csakugyan szeretitek-e őt (MTörv 13, 4), vagyis azt akarja, hogy tudatára ébredjetek annak, hogy igazán szeretitek-e Istent. Tehát szavakba nem önthető sóhajtozásokkal serkenti a híveket is a közbenjárásra, lelkük mélyébe vágyakozást önt az eddig ismeretlen, felülmúlhatatlan valóság után, amit reményteljes türelemmel várunk. Ámde miként szólhatnánk arról, amit úgy kívánunk, hogy nem ismerjük? Mert ha egyáltalán nem ismernénk, nem is vágyódnánk rá; másfelől, ha már látnánk, akkor sem vágyakoznánk utána, és nem keresnénk sóhajtozva.

VÁLASZOS ÉNEK

Róm 8, 26; Zak 12, 10

Még azt sem tudjuk, hogyan kell helyesen imádkoznunk. {*} A Lélek maga jár közben értünk, szavakba nem önthető sóhajtozásokkal.

Azon a napon, mondja az Úr, Dávid házára és Jeruzsálem lakóira kiárasztom a jóindulat és az imádság lelkét. {*} A Lélek maga jár közben értünk, szavakba nem önthető sóhajtozásokkal.

SZOMBAT

Báruk próféta könyvéből

3, 9-15. 24 – 4, 4

Izrael a bölcsesség útján juthat el az üdvösségre

Halld meg, Izrael, az élet törvényét, figyeljetek, hogy szert tegyetek a tudásra! Izrael, miért vagy ellenséged országában, miért? Megöregedsz idegen földön? Beszennyezed magad halottakkal, s azok közé számítanak, akik leszállnak az alvilágba? Elhagytad a bölcsesség forrását! Ha az Úr útjain jártál volna, akkor otthon laknál, békében mindörökké. Tanuld meg, hol van a tudomány, hol az erő, hol az értelem, s akkor megtudod azt is, hol a maradandóság és az élet, hol a szem ragyogása és a béke. De ki fedezte föl a helyét, és ki hatolt el kincseihez?

Ó, Izrael, milyen nagy az Isten hajléka, milyen messze terjed a birtoka: nagy és határtalan, magas és mérhetetlen! Itt születtek az óriások, a régi kor hírességei, a daliás és harcos emberek. De Isten nem választotta ki őket, nem mutatta meg nekik a tudás útját. Elvesztek, mert nem volt tudományuk, elvesztek esztelenségük miatt.

Ki száll fel az égbe, hogy megragadja és lehozza a felhőkből? Ki kel át a tengeren, hogy fölfedezze és idehozza tiszta aranynak? Senki sem találta meg az útját, nem fogta fel ösvényeit.

De ismerte az, aki mindent tud, ő átvizsgálta értelmével; ő, aki mindörökre megalkotta a földet, és betöltötte élőlényekkel; ő, aki küldi a fényt, és az eljön, de ha visszahívja, az remegve engedelmeskedik. A csillagok vidáman ragyognak helyükön, de ha ő szólítja őket, azt felelik: „Itt vagyunk.” Vidáman csillognak Alkotójuk előtt.

Ő a mi Istenünk, senki sem hasonlít hozzá. Ő felkutatta a tudás minden útját, s átadta Jákobnak, a szolgájának, és Izraelnek, akit szeretett, így jelent meg a földön, és társalgott az emberekkel.

Az Isten parancsának könyve az a törvény, amely örökre megmarad. Aki megtartja, élni fog, aki elhagyja, meghal. Térj vissza, Jákob, és öleld magadhoz, járj fényének világosságában! Ne engedd át dicsőségedet másnak, a kiváltságodat más népnek! Boldogok vagyunk mi, Izrael fiai, mert Isten tudtunkra adta, hogy mi tetszik neki.

VÁLASZOS ÉNEK

Róm 11, 33; Bár 3, 32. 37

Mekkora a mélysége az Isten gazdagságának, bölcsességének és tudásának! {*} Mily kifürkészhetetlenek szándékai, mily megfoghatatlanok útjai!

Aki mindent tud, ismerte a bölcsességet, és átadta Izraelnek, akit szeretett. {*} Mily kifürkészhetetlenek szándékai, mily megfoghatatlanok útjai!

Aranyszavú Szent Péter püspök beszédeiből

(Sermo 117: PL 52, 520-521)

Az Ige, az Isten Bölcsessége testté lett

Az Apostol azt tanítja, hogy két embertől ered az emberiség élete: Ádámtól és Krisztustól. Ez a két ember test szerint egyforma, de érdemét tekintve különbözik. Testi felépítettségük valóban azonos, eredetük azonban egészen más. Írva van: Ádám, az első ember, élő lénnyé lett, az utolsó Ádám pedig éltető lélekké (1 Kor 15, 45).

Azt az elsőt ez az utolsó teremtette, és ettől kapta lelkét is, hogy éljen. Emez önmagától való, nem vehette életét mástól, hiszen egyedül ő ad életet mindennek. Az a föld értéktelen porából alakult, ez viszont a Szent Szűz áldott méhéből született. Abban a föld pora lett testté, ebben viszont egészen az Istenig magasztosul fel az emberi test.

És ami még több: amikor ez a második Ádám megteremtette azt az elsőt, akkor a saját képét helyezte el benne. Ezért vette azután magára annak emberi természetét és nevét is, nehogy elvesszen az, akit saját képére teremtett. Van tehát egy első Ádám, és van egy utolsó. Az elsőnek van kezdete, az utolsónak nincs vége. Sőt igazában ez az utolsó maga az első, mert ő mondja: Én vagyok az első, és én vagyok az utolsó (Jel 1, 18).

Én vagyok az első, vagyis a kezdet nélküli, és én vagyok az utolsó, mert véget nem ismerek. De nem a szellemi az első – mondja az Apostol_–, hanem az érzéki, aztán következik a szellemi (1 Kor 15, 46). Hiszen előbb van a föld, mint a gyümölcs, de a föld nem olyan értékes, mint a gyümölcs. Az fáradságos munkát követel, ez viszont táplálékot és életet ad. Méltán dicsekszik a Próféta ezzel a gyümölccsel, amikor így beszél: Földünk megtermi gyümölcsét (Zsolt 84, 13). Milyen gyümölcsöt? Azt, akiről máshol így olvasunk: Aki testedből származik, trónodra azt ültetem (Zsolt 131, 11). Az első ember földből való, földi – mondja az Apostol_–, a második ember a mennyből való, mennyei (1 Kor 15, 47).

Amilyen a földből való, olyanok a földiek is; s amilyen a mennyből való, olyanok a mennyeiek is (1 Kor 15, 48). Akkor pedig hogyan lehetséges, hogy akik nem mennyeinek születtek, mégis olyanná lehetnek, vagyis nem maradnak olyanok, mint amilyenek születésükkor voltak, és miért maradnak azután olyanok, mint amilyenné újjászülettek? Onnan van ez, testvéreim, hogy maga a mennyei Szentlélek tette ilyen termékennyé saját isteni fényességével ezt a szűztiszta keresztelőkutat, így azokat, akiket a föld porából való eredetük e világ nyomorúságai alá vetett, ez az új életforrás mennyeivé alakította át, sőt elvezeti őket az isteni Teremtőjükkel való hasonlóságra. Ha tehát már újjászülettünk, és Teremtőnk képmására már megújultunk, teljesítsük is az Apostol figyelmeztetését: Ezért ahogy a földi ember alakját magunkon hordozzuk, a mennyeinek alakját is magunkon fogjuk hordozni (1 Kor 15, 49).

Mivel tehát Urunk hasonlóságára újjászülettünk, és gyermekeivé is fogadott bennünket Isten, ezért hordozzuk Teremtőnk képét a legteljesebb hasonlóság szerint! Ez a hasonlóság nem éppen a méltóságára vonatkozik, mert az egyedül csak őt illeti meg, hanem legyünk hozzá hasonlók ártatlanságban, egyszerűségben, szelídségben, türelemben, alázatosságban, irgalmas szeretetben és békés egyetértésben. Urunk ilyen volt hozzánk, és így élt közöttünk nagy jóságában.

VÁLASZOS ÉNEK

Róm 5, 18. 12

Amint egynek vétke minden emberre kárhozatot hozott, {*} Ugyanúgy egynek üdvösséget szerző tette minden emberre kiárasztotta az életet adó megigazulást.

Amint egy ember által lépett a világba a bűn, majd a bűn folyományaként a halál. {*} Ugyanúgy egynek üdvösséget szerző tette minden emberre kiárasztotta az életet adó megigazulást.